{100}{}{Vidíš smutného postaršího muže.}
{101}{}{Vidíš Davea, "Pana Depresi".}
{102}{}{Vidíš mrzutého postaršího muže zhruba kolem šedesátky. Má větrem ošlehanou tvář a vypadá, že si s ním osud slušně zahrával.}
{103}{}{Och. Nevšiml jsem si tě.}
{104}{}{Jak ne vidět? Já velký.}
{105}{}{Vypadat smutně. Proč?}
{106}{}{Já jít pa pa.}
{107}{}{To je v pořádku, všichni se občas zamyslíme. Poslyš, vypadáš nějak sklesle. Můžu se zeptat proč?}
{108}{}{Jo, jasně. Proč jsi tak skleslý?}
{109}{}{Mam tě příště přetáhnout polenem, aby sis mě všiml nebo co?}
{110}{}{To je jedno. Právě jsem si vzpomněl, že mám být někde úplně jinde.}
{111}{}{To víš, nehody se stávají... a když se stávají, tak většinou mně.}
{112}{}{Eh... já teď odejít.}
{113}{}{Jako co?}
{114}{}{Zajímavý názor. Proč si to myslíš?}
{115}{}{Myslím, že musím být někde jinde.}
{116}{}{Narodil jsem se o dva měsíce dřív. Když mi byl jeden rok, upustili mě na verandě. Když mi byly dva, dostal jsem zápal plic. Když mi byly tři, dostal jsem plané neštovice. Když mi byly čtyři, spadl jsem ze schodů a zlomil si šest žeber. Když mi bylo pět, můj strýc byl sťat melounem. Když mi bylo šest, rodiče mě přetáhli lopatou po hlavě. Když mi bylo sedm, moje domácí krysa mi ukousla ukazováček.}
{117}{}{Eh, já slyšet někoho volat. Naskle!}
{118}{}{To smutný.}
{119}{}{Minulost špatná, nemluvit. Teď dobrý?}
{120}{}{Páni! Ještě že nejsem na tvém místě!}
{121}{}{Dobře, už chápu. Co tě trápí teď?}
{122}{}{Je mi strašně líto, že jsi zažil v životě tolik bolesti. Doufám, že už je to lepší.}
{123}{}{Počkej chvíli. Úplně mi vypadlo, že mám na práci ještě něco jiného.}
{124}{}{Jo, nehody se stávají... a když se stávají, tak většinou mně.}
{125}{}{Co stát teď?}
{126}{}{Já slyšet předtím. Naskle.}
{127}{}{Takže co máš teď za problém, který tě tak štve?}
{128}{}{Nemám zájem něco takového poslouchat. Myslím, že raději půjdu.}
{129}{}{No, cestoval jsem přes poušť, když tu náhle moje brahmína padla mrtvá k zemi. V tu chvíli mi došlo, že mám málo vody a že už jsem se nějakou chvíli nenapil. Potom mě začaly bolet kosti, hlava, dostal jsem průjem a vyrážku, která nechtěla zmizet. Bylo načase někam zalézt a zemřít.}
{130}{}{Já... eh... ty... nemít ženu nebo dítě?}
{131}{}{Ty už nemluvit. Já jít.}
{132}{}{Už nechci nic slyšet. Musím se odsud dostat pryč a hlavně daleko od tebe. Nashle.}
{133}{}{Prosím, řekni, že nemáš děti.}
{134}{}{Ne. Když mi bylo dvaadvacet, nějaká divná houba mi začala růst na kou...}
{135}{}{Ááááá! Ty už nemluvit! Já jít!}
{136}{}{Přestaň! Nechci to vědět!}
{137}{}{Och. Ahoj. Co pro tebe můžu udělat?}
{138}{}{Eh, jaký tvoje historka znova?}
{139}{}{Promiň, já jít.}
{140}{}{Zajímalo by mě, jestli bys mi mohl zopakovat svůj příběh.}
{141}{}{Tak moment, já myslel, že jsi někdo jiný.}
{142}{}{Konečně, můj čas nadešel. Zabiješ mě?}
{143}{}{Ano.}
{144}{}{Ne.}


{145}{}{Když mi bylo osm, mého pejska Spika přejel traktor. Když mi bylo devět, vzteklá brahmína ukousla matce ruku. Když mi bylo deset, moji sestru roztrhala smečka psů. Když mi bylo jedenáct, můj děda se zabil, protože jsem byl ošklivý. Když mi bylo dvanáct, moje babička se zabila, protože jsem byl ošklivý. Když mi bylo třináct, můj táta si v opilosti vypíchl oči vidlema.}
{146}{}{Když mi bylo čtrnáct, klokan ukousl bratrovi ruku. Když mi bylo patnáct, moje teta se udusila kuřecí kůstkou. Když mi bylo šestnáct, mého bratrance zakousl jezevec. Když mi bylo sedmnáct, usekl jsem si palec na noze motykou. Když mi bylo osmnáct, mému tátovi přejel pravou nohu ten samý traktor, co přejel mého psa. Když mi bylo devatenáct... }

{147}{}{A tak jsem seděl v poušti a čekal, až smrt ukončí moji mizernou existenci, když tu se objevila tlupa páračů. Hm, pomyslel jsem si, tak a je to tady. Teď umřu. Skončím jako páračí hovno někde uprostřed pouště. Ale ne... osud měl ještě jeden krutý trumf v rukávu.}
{148}{}{Jak vidíš, párači mě nezabili. Místo toho mi dali vodu, vzali mě sem, dali mi tuhle místnost, jídlo, umyli mě a teď mě nechtějí nechat odejít. Vím, že mě vykrmují z nějakého neznámého příšerného důvodu. Stále jim opakuju, že bych asi pravděpodobně chutnal lépe, kdybych byl hubený a libový, ale je to k ničemu. Oni se jen usmívají... pokud to tak vůbec jde říct... a plácají mě po ramenou a říkají 'Neboj se, člověče, bude lépe.' Ha! Oba víme, co tím myslí.}
{149}{}{Každopádně, aby to bylo ještě horší, začali mi dávat nějaké prášky. Trochu mě nadýmají, tak jsem je přestal brát... a dobře jsem udělal. Myslím, že to byly nějaké pilulky na 'ovládání mysli', protože jsem měl pocit, jako kdyby věci nebyly zase až tak špatné, jako skutečně jsou! To bude asi tak všechno. Už jen čekám, až zazvoní zvonek k večeři, aby mohli hodovat na mém tlusťoučkém těle.}